Računovođa koji popunjava tabele na plaži, frizer za pse koji uvijek ima vremena za još jednog klijenta, košarkaš koji šutira slobodna bacanja do iscrpljenosti. Svaka profesija ima svoje radoholičare i preambiciozne radnike. Ali za neke ljude — otprilike 15 posto radnika — posao postaje sveobuhvatan. Zdrava radna etika se razvija u zavisnost s dalekosežnim posljedicama, kaže Toon Taris, bihevioralni naučnik i istraživač rada na Univerzitetu Utrecht u Nizozemskoj.
Taris naglašava da se oznaka “radoholičar” ne odnosi na ljude koji rade duge sate jer vole svoj posao. Ti ljudi se smatraju angažiranim radnicima, kaže on. “To je u redu. Nema problema tamo.” Ljudi koji privremeno rade prekovremeno da bi unaprijedili svoju karijeru ili održali otplate automobila ili kuće također se ne računaju.
Rastući konsenzus je da prava zavisnost od rada obuhvata četiri dimenzije: motivacije, misli, emocije i ponašanja, kaže Malissa Clark, psiholog industrijsko-organizacijskog rada na Univerzitetu Georgia u Atini. U 2020. godini, Clark i kolege su predložili višeslojni okvir: zavisnost od rada uključuje unutrašnji poriv za radom, stalne misli o poslu, doživljavanje negativnih osjećaja kada ne rade i rad iznad onoga što se razumno očekuje.
Ko su radoholičari i gdje ih ima?
Zavisnost od rada prelazi demografske granice i može postojati u bilo kojoj profesiji. Jack Hassell, stručnjak za ljudske resurse u Christchurchu na Novom Zelandu, intervjuirao je 15 samoproglašenih radoholičara koji su dolazili iz različitih pozadina, uključujući sport, pravo i ljudske resurse. Neki od radoholičara su odrasli u siromaštvu i osjećali su potrebu da se nikada ne vrate, dok su drugi dolazili iz bogatstva, ali nikada nisu mogli otresti osjećaj da trebaju raditi više da bi napredovali i ostali ispred.
“Obrasci zavisnosti od rada su u suštini isti, ali su do njih stigli na potpuno različite načine,” kaže on.
Međutim, neki tipovi ličnosti su posebno skloni upasti u radnu zamku. Perfekcionisti, ekstroverti i ljudi s tipom A (ambiciozni, agresivni i nestrpljivi) osobnosti su posebno skloni zavisnosti od rada, otkrili su Clark i koautori. Očekivali su da će nisko samopouzdanje biti faktor rizika, ali nije bilo. Radoholičari se mogu stavljati na test, ali to nije nužno iz osjećaja nedostatnosti.
Određena radna okruženja su više sklona poticanju zavisnosti od posla, izvijestili su Taris i naučnik za profesionalno zdravlje Jan de Jonge u pregledu za Annual Review of Organizational Psychology and Organizational Behavior 2024. To uključuje kompanije koje potiču konkurenciju i duge sate rada.
Menadžeri i samozaposleni radnici su također više u riziku od ljudi koji rade pod nečijom kontrolom, pokazalo je istraživanje iz 2016. godine na više od 16.400 radnika iz Norveške. Zavisnost od rada bi mogla biti u porastu zbog Zooma, Slacka i drugih tehnoloških napredaka koji olakšavaju rad bilo gdje, bilo kada. Rad od kuće, koji je postao široko rasprostranjen tokom pandemije, vjerovatno je stvorio novu grupu radnika koji su uvijek uključeni i koji su izgubili osjećaj za granice između posla i kućnog života.
To je zabrinjavajuće, kaže Clark, jer “čak i prosječan radnik sada može postati više radoholičar.”
Spremni gotovo umrijeti
Svaki radnik koji upadne u radne navike može primijetiti određene koristi — više prodaja, više prekovremenih sati, više riječi u dokumentu — ali ti mali uspjesi mogu biti prolazni. Uprkos svim svojim naporima, radnici koji nikada ne prestaju nisu nužno bolji u svom poslu.
![](https://ero.ba/wp-content/uploads/2024/07/kompjuter-tastatura.jpg)
Meta-analiza iz 2016. godine, koju su sproveli Clark i koautori, nije pronašla korelaciju između zavisnosti od rada i radne uspješnosti, što znači da se radoholičari ne ističu ili čak ne izdvajaju iz mase.
Studija iz 2015. godine otkrila je da su ljudi koji su radili izuzetno duge radne dane dobili otprilike isti nivo ocjena učinka kao oni koji su samo glumili da rade slične duge sate. Kasnija istraživanja — uključujući italijansku studiju iz 2020. godine koja je pratila ocjene više od 500 radnika tokom dvije godine — također su pronašla malo ili nimalo korelacije između zavisnosti od rada i učinka.
Zapravo, za neke radoholičare, prosječna ocjena učinka mogla bi se smatrati najboljim scenarijem.
“Oni stvaraju puno posla za sebe, ali to ne znači nužno da rade dobar posao,” kaže Taris.
“Znamo da ako ljudi rade previše, malo vremena provode na oporavku.”
Ovo, dodaje, dovodi do umora i iscrpljenosti — što povećava vjerovatnoću da će napraviti greške koje su štetne za organizaciju, njihove klijente ili njih same. U određenim okruženjima, greške na poslu su opasne. Studija iz 2018. godine na 1.781 medicinskoj sestri u Norveškoj pratila je faktore koji su predviđali ozbiljne incidente vezane za rad, uključujući povređivanje ili gotovo povređivanje pacijenata, povređivanje ili gotovo povređivanje sebe, drijemanje na poslu ili lomljenje opreme. Radoholičari su dosljedno bili skloniji počiniti sve vrste grešaka praćenih u studiji.
Clarkova analiza iz 2016. godine, koja je prikupila rezultate iz 89 drugih studija, otkrila je da radoholičari trpe posljedice daleko izvan radnog mjesta. Studija iz 2006. godine na 174 bijelih okovratnika u Sjedinjenim Državama i Kanadi pronašla je korelaciju između zavisnosti od rada i nezadovoljstva životom. Što je osoba imala veći skor na skali zavisnosti od rada, manje je uživala u životu.
Studija iz 2004. godine razdvojila je 5.853 stalno zaposlena radnika u Belgiji u osam kategorija, uključujući radne entuzijaste, zavisnike od rada, opuštene radnike i razočarane radnike. Zavisnici od rada su prijavili više zdravstvenih pritužbi od bilo koje druge grupe. Radni entuzijasti, nasuprot tome, prijavili su praktično nijednu zdravstvenu pritužbu, što je podsjetnik na ogromnu razliku između zavisnosti i uživanja.
U mnogim intervjuima s radoholičarima, Clark je vidjela kako prekomjerno posvećivanje poslu može ići ruku pod ruku s nezdravim načinom života, uključujući pretjerano konzumiranje alkohola i nedostatak vježbanja ili sna. Bivša uzgajivačica lama, na primjer, rekla je Clark da sebi nije dopuštala da jede ili obavlja fiziološke potrebe dok ne ispuni svoje radne ciljeve, čak i ako je to značilo glad i nelagodu. “Morala sam završiti te stvari, ili bih se osjećala bezvrijedno.”
Hassell je intervjuirao akademika koji je doživio prekretnicu tokom velikog zemljotresa u Christchurchu 2011. godine. Kada je zemljotres počeo, oklijevali su prestati raditi i napustiti svoj sto, kaže Hassell.
Na kraju, prisiljeni napustiti zgradu koja se tresla, akademik je imao epifaniju. “Shvatili su, ‘Bože moj, bio sam toliko zaokupljen poslom da sam bio spreman gotovo umrijeti.’”
Suzbijanje zavisnosti od rada
Nijedna intervencija nije naučno dokazana da pouzdano liječi zavisnost od rada, kaže Taris. Ipak, možda postoje načini da se ublaže najgore posljedice.
Studija iz 2020. godine na 400 radno aktivnih odraslih osoba u Sjedinjenim Državama otkrila je da su radoholičari koji su također prakticirali mindfulness — sposobnost da budu svjesni svojih emocija u bilo kojem trenutku — bili manje skloni patiti od negativnih raspoloženja poput iritacije i stresa.
Ugrađene mogućnosti za oporavak, kao što su planirana vremena za odmor, su korisne, kaže Nina Junker, psiholog rada na Univerzitetu u Oslu u Norveškoj. Ljudi koji imaju problema s isključivanjem od posla trebali bi pokušati vizualizirati ili zapamtiti sve dnevne uspjehe, kaže ona. “To olakšava završiti dan i uživati u slobodnom vremenu.”
Postoje i razumni koraci koje radna mjesta mogu poduzeti kako bi pomogli zaposlenima da pronađu bolju ravnotežu. To uključuje provjeru radnog vremena i kontaktiranje bilo koga tko pretjeruje predugo; ograničavanje pristupa radnim materijalima nakon radnog vremena; i poticanje menadžmenta da modelira zdrave pristupe radu.
Studija iz 2023. godine na gotovo 9.300 radnika s plaćom u malim i srednjim kompanijama širom Evrope otkrila je da “meke kontrole” — menadžerske prakse koje potiču autonomiju i osnaživanje — mogu smanjiti učestalost zavisnosti od rada i izgaranja.
Ali ako radoholičari zaista žele nastaviti raditi izvan granica razuma, kaže Taris, malo toga itko može učiniti da ih zaustavi. Prijatelji i članovi porodice mogu davati svoje molbe, a šefovi i kompanije mogu mijenjati svoje politike, i neki radoholičari mogu vidjeti svjetlo i smanjiti svoje angažovanje. Ili mogu biti previše zauzeti pisanjem još jednog e-maila.